Hemligheter i Yttsäter

Del 3 av mörka händelser i Yttsäter

Staffan Öberg

Böcker skrivna av Staffan Öberg

Seniorer på gång 2014

Morden i Yttsäter 2015

Mörka nätter i Yttsäter 2015

Hemligheter i Yttsäter 2016

Protester i Yttsäter 2018

Vreden i Yttsäter 2020

Vem är Lea? 2015

Leas armé 2016

Leas livvakt 2017

Vilse på kryssningen 2017

Mardrömmar 2019

Copyright © 2020 Staffan Öberg

www.staffanoberg.se

Utgiven av Anasys förlag

Grafisk formgivning: Nellie C. Lind

Lektör: Sara Olsson, Manushjälpen

Tryck: Print Group Sp. z.o.o Szczecin, Polen 2016

ISBN 978-91-982707-3-0

Karta över Yttsäter

Persongalleri

Karl-Evert Kioskägare. Vet allt om alla.

Sven-Olof Buke Journalist på Aftonpressen.

Lotta Grynning Journalist på lokaltidningen.

Olle Olsson Ny ägare av Daltons gård.

Jolita Ågren Änka, syster till Elisa Åkerman.

Åke Åkerman Pappa i familjen Åkerman.

Elisa Åkerman Mamma i familjen Åkerman.

Madde Åkerman 18 år tvilling gymnasiet.

Kate Åkerman 18 år tvilling gymnasiet.

Arild Åkerman Lillebror i familjen Åkerman.

Anita Osvald Syster till Åke.

Herman Osvald Gift med Anita.

Hans Åkerman Bror till Åke Åkerman. Död.

Astrid Åkerman Gift med Hans. Död.

Svenne Kille med cabriolet.

Roger Tystlåten med problem.

Mikael Byns bäste bågskytt.

Magnus Wallensten Pappa, advokat.

Rosanna Wallensten Alkoholiserad mamma.

Orvar Wallensten Yngre sonen.

Fru Granberg Väninna till Rosanna.

Son med familj

Margareta Wedin Pensionär, syster till Kristina.

Kristina Wedin Margaretas äldre syster.

Berit Berggren Ägare till vandrarhemmet.

Kari Misstänkt för mord

Edvin Kompis till Kari.

Vidar Viking Vän till fru Ågren.

Gustav Viking Son till Vidar och manusförfattare.

Johanna Vretman Undersökningsledare.

Mårtensson Poliskommissarie

Westin Polisassistent

Prolog

Morden i Yttsäter

Tvillingarna Åkerman och deras pappa Åke upptäckte ett bestialiskt trippelmord i den lilla byn Yttsäter. Dessutom hittades en kvinna bunden, våldtagen och brutalt misshandlad. Det var den femte september och detta datum är utgångspunkten för alla tidsangivelser i böckerna om de mörka händelserna i Yttsäter.

Polisen med Klarberg, Mårtensson och Westin i spetsen gjorde sitt bästa för att utreda morden utan att lyckas. Dessutom låg de oftast steget efter journalisten Sven-Olof Buke från Aftonpressen, landets ledande tidning. Till sin hjälp fick Buke ofta lokala tips från Karl-Evert, som ägde byns skvallercentral. Det var den välbesökta kiosken med tillhörande mindre servering.

Fru Ågren var den som blev utsatt för våldtäkten. Hon hamnade först på sjukhus och därefter på vilohem. Efter någon månad kom hon hem till sin gård, där allt hade utspelats.

Mörka nätter i Yttsäter

När första snöstormen drabbade byn återvände mördaren och gav sig på Fredrik Wallensten, som var en av de yngre männen i byn. Resultatet blev ett makabert lik som hängde i ett stort träd i vinterskrud. Det skedde samtidigt som en bekant till fru Ågren satt häktad som misstänkt för trippelmordet. Denne släpptes naturligtvis efter förhör.

I stället blev en annan man anhållen och senare dömd i tingsrätten för både trippelmordet och mordet på den unge mannen. Inne i tingsrätten fick journalisten Buke ett mycket upprört samtal från Karl-Evert om att något hade hänt i Yttsäter.

Samtidigt med tingsrättens fällande dom slog mördaren åter till och gav eftertryck åt sin närvaro med ett dinglande skelett. Till polisens stora förtret var Buke tillsammans med Karl-Evert först på mordplatsen och tipsade att ett nytt mord hade begåtts.

Buke blev berömd för alla artiklar om den lilla byn men samtidigt även allt mer indragen i mordhistorien. Han började ana ett mönster och hade vissa misstankar. När Åke med brorsonen Arild bjöd honom på några dagar till en fiskestuga, blev han utsatt för en behandling som hade ett löjets skimmer över sig.

Efter en blöt fest i stugan stod han lutad mot ett träd för att göra sina behov. Då smällde det till ovanför hans huvud. En kniv satt fast några decimeter upp. Någon sekund senare kastades ännu en kniv som fastnade i barken bara några centimeter från hjässan.

Kapitel 1 - Besökaren

244 dagar efter trippelmorden, 7 maj året därpå.

>Jag drar, hämtar du?

>Okej, är du i kojan?

>Ja.

>Sover dom?

>Nej, högljutt där inne.

>Jag smyger, kommer om en timme, vänta där!

>Okej.

Han var inte förvånad. Hade suttit flera timmar med sin pipa och undrat när Arild skulle höra av sig. Bilen var fulltankad och kläderna låg på stolen. Det blev inte av att lämna stugan så ofta numera. Bara för att handla mat och röka. Han visste att stunden närmade sig, men något år till skulle han klara av innan cancern satte punkt för gott.

Till slut kom ett sms. Grabben tänkte dra och måste hämtas. Han hade väntat och nu var det dags. De var tydligen högljudda och festade hårt i stugan. Kanske läge att skrämma upp dem. Han lade i sista stund ned några knivar och bedövningsmedel.

Fan, bilen ville inte starta trots att den blev tankad på eftermiddagen. Han ville inte kontakta Arild och göra honom besviken. Grabben skulle bli skogstokig med sitt korta humör. Jävla minne, startkabeln var bortkopplad. Började han bli senil?

Några minuter senare var bilen igång och han körde med ett leende iväg för att hämta grabben. Mottot var allt för Arild.

Skulle de hitta på något? tänkte han för sig själv. Varför inte skrämma skiten ur murveln från stora staden? Det är tydligen en dryg jävel som vi borde sätta på plats. Murveln har blivit för misstänksam. Kan man skrämma en journalist till tystnad? fortsatte han att fundera.

Satan, vad gör länsman ute nu? Här ute? Bäst att stanna, tänkte han.

”Go kväll, hur var det här? Kan jag få se körkortet.”

”Kväller länsman. Har det hänt nåt? Ni brukar inte vara ute i de här trakterna.”

”Tiderna är annorlunda numera. Det går en mördare lös så var försiktig. Dessutom kör du med ena lampan sönder.”

Polisen synade körkortet och godkände det med ett påpekande angående lampan. Den måste vara utbytt dagen därpå.

”Visst länsman, självklart. Den måste ha gett upp nyligen. Ska akta mig för mördare och banditer. Får ni inte tag på den jäveln? Det är för ruskigt.”

”Den där kommer snart att sitta bakom lås och bom. Vi har centrala utredare på plats. Det är bara en tidsfråga”, svarade polismannen.

Bara en tidsfråga, tänkte han. Morsning, vilka töntar. De har inte en susning om vem som har varit framme. De skulle bara veta. Bäst att skynda på. Grabben sitter och väntar.

Han smög de sista hundra metrarna fram till stugan. Bilen lämnade besökaren en bit från stugan för att inte motorljudet skulle väcka uppmärksamhet hos de andra. Med en kort nick hälsade han på Arild, som satt utanför kojan.

”Har dom tystnat där inne? Du sa att dom festade”, sa han.

Arild nickade och tecknade att de tystnat en kvart tidigare. De hade supit och haft skrålande musik, men bullret lade sig så småningom.

Besökaren frågade om någon visat sig utanför stugan. Han tyckte att de skulle skrämma upp journalisten och visade två knivar för Arild, som svarade leende. Arild var med på leken än så länge.

Arild hade varit med på lekar tidigare. Fast då gällde det att pricka rätt på en framrusande hare. Oftast vann besökaren, men han blev äldre och även Arild. När besökaren blev svagare med åren blev Arild i stället allt starkare. Kanske hade Arild blivit den starkare av de båda.

Nu satt de utanför kojan och väntade. Väntade på vad? Det var någon timme kvar till midnatt och mörkret nalkades allt mer. Arild tog fram en termos och bjöd på kaffe och macka. De var båda sugna på något. Nu skulle de bara vänta på villebrådet inför leken.

Under tiden tecknade Arild att han tänkte prova att paddla i ån i mörkret. Det skulle i så fall bli först gången för honom. Han ville bli upplockad en mil neråt ån. Sedan skulle de lägga upp kanoten på biltaket för han ville förvara den hemma vid sjön. Besökaren tyckte det lät farligt, men Arild svarade bara att han tänkte paddla ändå.

De satt tysta och tittade på varandra och väntade på att något skulle hända. Det var fortfarande tänt i stugan. Någon borde släcka lamporna om de var på väg att lägga sig.

Arild lade ifrån sig sin mugg och tecknade att han tänkte se efter vad de höll på med där inne. Besökaren satt kvar medan Arild smög fram till ett fönster på baksidan.

Där både syntes och hördes att Åke hade slocknat som låg med kläder på sig utsträckt på sängen med ett högljutt snarkande läte. Han drog ofta timmerstockar i sömnen när det blivit för mycket dricka.

Arild fortsatte runt hörnet och smög fram till ett köksfönster. Där stod fortfarande tallrikar och rester av middagen kvar på bordet samt några urdruckna flaskor. Mitt i allt halvlåg Buke över matbordet där han somnat. Det var risk för att det inte skulle bli någon lek.

På väg tillbaka mot kojan hörde han att dörren öppnades. Snabbt smög han in bakom ett träd och iakttog noga Buke, som klev fram i dörröppningen. Buke måste ha kvicknat till direkt efter att ha fått Arilds blickar på sig. Arild höll andan och höll sig tyst bakom trädet.

Buke vinglade till och tog tag i trappräcket innan han böjde sig över och tömde halva magen. Det var både för mycket mat och för mycket sprit. Han hade fullt upp med sig själv och såg inte att det fanns publik.

Buke gjorde en kraftansträngning och raglade sakta mot ett större träd i det halvskumma mörkret mellan kojan och stugan. Han behövde lätta på trycket mot ett träd. I stället för att se sig omkring var han helt koncentrerad på att hålla sig på benen och knäppa upp byxorna. När han stod lutad framåt mot trädet med byxorna halvt nerdragna blev han varse något i dimman i ögonvrån. Han hann inte fundera särskilt länge.

Besökaren satt kvar vid kojan och var inte synlig från stugan. När dörren öppnades drog han sig ljudlöst mot några träd intill och väntade med knivarna tillgängliga. Det var första gången han fick syn på den omtalade skrävlaren från söder. Murveln som trodde att han visste allt om dem i norr. Nu skulle han få sig en näsbränna. Tanken var att skrämma honom till tystnad.

Först förstod inte Arild vad som var på gång. Skulle de ta hand om honom nu med knivarna? Det vore enkelt men riskabelt. Då blev det uppenbart för alla vem som var skyldig och framför allt för Åke. Arild hade helt andra planer. Planer som besökaren ännu inte var medveten om. Han tänkte utnyttja Buke till något annat. Buke var användbar.

Arild avvaktade bakom sitt träd. Väntade på vad besökaren tänkte göra med sina knivar. Han såg att besökaren höll ena kniven redo. Vad var på väg att hända? Buke fick inte avverkas nu, inte nu.

Plötsligt förändrades allt.

Mitt i Bukes pissande klev besökaren fram från träden och var snabbt framme bara tio meter från Bukes rygg. Arild hann inte reagera eller stoppa honom. Besökaren höll kniven längst ut på skaftet och höjde armen till ett kast. Han får inte döda Buke, hann Arild tänka innan kniven ven genom luften.

Kniven fastnade med ett säkert kast några decimeter ovanför Bukes huvud. Arild hörde Bukes förfärade tjut, när besökaren tecknade åt Arild att komma fram och utmana honom med ett eget knivkast. Han tog fram den andra kniven och lade den i Arilds utsträckta hand. Samtidigt hade Buke stelnat av skräck utan att röra sig.

Arild svarade med ett leende och lade kniven till rätta. Han hade tränat många gånger med att hålla fast kniven ute i knivspetsen. Nu var det bara tio meter fram till målet, så han var säker på att lyckas. Men det var trots allt en människa som var målet. Arild höjde armen med besökarens blickar på sig.

Någon sekund senare ven den andra kniven genom luften. Den snurrade runt och borrade sig in i barken mellan Bukes huvud och besökarens kniv. Arild lyckades mycket bra och gav besökaren ett överlägset leende. Vad skulle de göra nu med Buke, som fortfarande stod kvar som förstenad.

Besökaren hade redan visat upp en duk fylld med bedövningsmedel och var snabbt framme hos Buke och tystade honom med ett stadigt grepp runt halsen och med duken över mun och näsa. Det dröjde inte länge förrän Buke segnade ner på marken och skulle drabbas av sprängande huvudvärk och mardrömmar.

Arild följde efter och tillsammans bar de in Buke till sitt rum, där de lade honom till rätta på sängen. Buke fick till och med sova med skorna avtagna. Buke hade domnat bort i en dimma som skulle skingras långt senare nästa dag.

I det andra rummet kunde de lyssna till ett brummande från Åke. Det var inte lätt att sova bredvid honom på nätterna. Inte underligt att han och hans kära hustru sov i skilda sovrum. Hon hade flyttat ut många år tidigare.

Arild gick in till sitt rum och packade ner det viktigaste i ryggsäcken. Därefter lämnade han rummet med sin ryggsäck och båge med koger.

Besökaren kastade en blick runt i stugan. Det var länge sedan han besökt stugan och tänkte vänta länge innan det blev en nästa gång. Det såg bedrövligt ut i köket där köksbordet var fullt av skålar, tallrikar och annat samt halvtömda flaskor med sprit. Han förstod varför Arild ville lämna eländet.

De båda gick ut ur stugan och stängde dörren. Besökaren gick bort till den stora björken och drog ut båda knivarna. De lämnade efter sig djupa märken i barken.

Därefter drog Arild på sig en lätt jacka som skydd mot det kalla vattnet. Över benen bar han ett par vattentäta överdagsbyxor. För säkerhets skull tog han även på sig ett par handskar och en badmössa om det skulle bli en eskimåsväng. I så fall skulle dessutom kläderna bli blöta och hade för säkerhets skull en vattentät påse med extra kläder. På vissa ställen var det besvärliga forsar med stenar som stack upp. Det var sån spänning som var viktig för Arild.

Då det blivit tämligen mörkt satte han även på sig en stark pannlampa. Den var helt vattentät och borde fungera även i vattnet. Det var första gången som han försökte sig på att paddla i mörkret. Besökaren ville dessutom att han skulle ha en flytväst på sig, men det vägrade Arild som menade att han klarade av att simma och tänkte inte bli medvetslös.

Besökaren tog med sig Arilds ryggsäck och annat som skulle med och gick mot bilen medan Arild gjorde sig i ordning för en äventyrlig tur utefter ån med alla dess forsar.

Ån var bred i början och vattnet flöt lugnt och stilla. Han njöt av turen och var glad att han bestämt sig för att paddla. Men efter bara en knapp kilometer närmade sig det stora provet. Då smalnade ån och det blev mer strömt med forsar och stenar som stack upp. Då krävdes koncentration för att undvika stenarna.

Till att börja med fungerade allt bra och han parerade alla stenarna. Tack vare pannlampan gick det bra att se trots mörkret. Tyvärr försvann skärpan efter några hundra meter i forsen och plötsligt satt kanoten fast mellan två stenar. Det gick inte att komma vidare hur han än försökte.

Han vickade fram och tillbaka och försökte skjuta ifrån med paddeln utan att lyckas. Till slut blev han tvungen att försiktigt kliva av och lyfta av kanoten från stenarna. Arbetet med att komma loss gjorde att kläderna blev allt blötare och när kanoten till slut inte satt fast var de helt blöta. Den begynnande tröttheten gjorde dessutom att han inte var beredd då kanoten flöt iväg och han missade att ta tag i den.

Han sprang, simmade och gick så fort det var möjligt i strömmen och hoppades att kanoten skulle fastna någonstans. Det fanns fortfarande stenar som stoppade och rätt vad det var fastnade kanoten på nytt och Arild hann ikapp.

Den här gången satt kanoten inte fast så hårt utan han fick loss den vid första försöket. Något senare blev det åter lugnt vatten där Arild kunde kliva i kanoten och paddla vidare. Han tänkte vänta med att byta om, då det fanns ännu en fors att komma förbi.

Han lät strömmen ta med sig kanoten en stund och tog bara något paddeltag ibland. Nu var det åter njutbart bara kläderna varit torra, men han bestämde sig för att vänta.

På ett ställe blev ån bredare och svängde mot vänster så att kanoten hamnade nära åns högra sida. Han tyckte sig höra något ljud från stranden och tänkte att det kunde vara ett rådjur eller en älg som var nere vid ån för att dricka vatten.

Arild vände huvudet fram och tillbaka för att försöka se vad det var som hördes. Plötsligt fångades ett par ögon in på nära håll som blixtrade till i lampskenet.

Han hann inte reagera förrän han fick känning av en klo från en björnram. Den svepte till över ena armen och axeln så att det sved till och jackan och tröjan blev sönderrivna. Han uppfattade att något varmt rann utefter armen och när han kände efter med handen var det rött. Blod! Björnen hade skadat honom så illa att det blödde.

Turligt nog var kanoten rättvänd utåt och han gjorde några snabba paddeltag och tog sedan ett djupt andetag och välte ner i vattnet. Det gick inte att paddla ifrån björnen om den ville jaga honom. Han chansade istället på att lura den med en eskimåsväng och försvinna under vattnet någon minut.

Allt blev stilla. Det djupa vattnet flöt lugnt. Arild räknade sekunderna och höll andan. Det här hade han tränat på många gånger, men nu var det allvar. Tidigare hade han hållit andan i vattnet i flera minuter. Det borde gå även den här gången.

Arild fortsatte att räkna till hundra, till två hundra. Då det gått över tre minuter var luften slut. Arild tog ett paddeltag under vattnet och svängde runt och hoppades att kanoten fortfarande var vänd bort från björnen.

Det sprängde i huvudet efter andningsuppehållet och axeln värkte, men han måste fortsätta att paddla. Efter någon minuts paddling vågade han lugna ner sig och titta runt. Som tur var fanns där ingen björn eller några blixtrande ögon. Han klarade sig och log med en skräckblandad förtjusning för sig själv och tyckte att det fick vara nog med äventyrligheter den här natten.

Fast ännu en fors måste klaras av. Han var genomblöt från det kalla vattnet och kände att blödningen från axeln inte upphört. Efter en stund hördes nästa fors närma sig. Den här gången tog han det säkra före det osäkra och helt enkelt klev ner i vattnet. Kläderna var ändå genomblöta.

Arild lade paddeln i kanoten och förde den med sig de femtio meter som behövdes innan vattnet blev lugnt. Där klev han i igen och paddlade vidare till en strand på vänster sida och gick iland.

Arild drog av sig sina blöta kläder och tog fram en handduk. Nu var det bra att han tagit med handduk och ombyte av kläder, som var torra. Det fanns till och med ett par extra skor i påsen. Man ska alltid vara förberedd på det värsta, tänkte han.

Men han hade naturligtvis ingen förbandslåda med sig och hoppades att besökaren, som väntade längre ner, hade något i bilen. Han torkade försiktigt av den skadade armen, där det fortfarande blödde. När den blöta och trasiga skjortan var någorlunda urvriden fick den duga som förband. Jackan var däremot så nerblodad och sönderriven att den lämnades kvar på stranden tills det var dags att återkomma till stugan.

Efter tio minuter var han torrklädd och hade lyckats stilla blodflödet någorlunda. Nu återstod den enklaste delen på ån. Kanoten fick bra skjuts av strömmen och han kände åter att det skulle ha varit en njutbar färd, bara björnen inte angripit honom. De där stenarna måste bort så att det blev lättare att passera forsarna. Här skulle det vara bra med några välriktade explosioner. Han hade experimenterat med små laddningar. Under sommaren var det lämpligt att testa större sprängningar och göra en passage i ån utan stenar.

Efter en dryg halvtimme närmade sig slutet på den vådliga färden. En damm stoppade möjligheten att fortsätta, då det var långt ner till farbart vatten. På långt avstånd upptäckte han besökaren, som hade en tänd stormlykta och satt lugnt på en stol vid ett campingbord och läste en bok. Arild tyckte att han alltid läste böcker, men det fick han väl göra.

Arild hade utvecklat sin förmåga att busvissla och gav nu ifrån sig en gäll signal som besökaren kände igen. Han vek ihop sin bok och ställde sig att vänta. När Arild närmade sig såg besökaren att det var rött på ena armen och axeln. Han blev naturligtvis orolig och ansträngde sig för att tyda Arilds fäktande teckenspråk som förklarade vad som hänt i mötet med en aggressiv björn. Det var än en gång väldigt frustrerande för Arild att han inte kunde prata.

Besökaren gick till bilen och hämtade en stor låda. Det fanns alltid en sjukvårdslåda i bilen, eftersom han själv brukade råka ut för obehagligheter. Den här gången var det Arild som råkat illa ut.

Besökaren knöt upp skjortan som blivit stel av allt blod och gick inte att använda. Därefter tvättade han rent såret som inte blödde så ymnigt längre.

Skadan var inte djup utan mest utbredd utefter armen. Arild hade trots allt haft tur. Om klorna nått längre in kunde han ha fått armen avriven.

Det fanns stora kompresser, bomull och gasbinda i sjukvårdslådan som besökaren använde för att lägga om skadan, så att det inte blödde igenom. Sedan fick Arild åter byta om till en ny tröja och extra jacka som besökaren för säkerhets skull hade lagt med i bilen. De satte sig ner så att Arild fick pusta ut med en kopp varmt te och några smörgåsar.

Besökaren påpekade att de var tvungna att åka till akutmottagningen för att få armen och axeln behandlad. Annars fanns det risk för allvarlig blodförgiftning. Efter en stund insåg även Arild att skadan kunde vara farlig och borde tas om hand.

Varmt te gjorde annars susen och Arild kände att kraften och värmen i kroppen kom tillbaka. De packade ihop och satte sig i bilen för avfärd. De lämnade kvar kanoten och tänkte hämta den senare. Nu gällde det för Arild att komma till akutvård.

Det tog drygt en timme att köra in till stan och till sjukhuset. Det hade blivit sen natt innan de klev in genom sjukhusets dörrar. Besökaren förklarade vad som hänt och att Arild var stum och inte kunde berätta själv. Efter en snabb titt i journalerna hittade personalen uppgifterna om Arild.

Han lades in för vård och blev väl omhändertagen. Det visade sig att han skulle stanna på sjukhuset några dagar för observation, så att såret inte blev infekterat.

Besökaren stannade kvar till dagen därpå och fick en säng att sova i resten av natten. Nästa dag lämnade han sjukhuset efter att ha fått en kram. Han var en av de få som fick en kram av Arild, som sedan tecknade: Tack farfar!

Farfar log när han lämnade sjukhuset. Det är gott gry i pojken, tänkte han. Man kan inte säga något annat om honom, hur mycket dom andra än gnäller på honom. Jag borde kanske skicka ett sms till Åke om han undrar? Äsch, jag väntar tills jag kommer hem.

Farfar körde sakta hem fast stannade först vid kiosken närmast hemmet för att köpa en tunnbrödsrulle och Pucko.